Szepes-Szerdahelyi: Verstan

Vers Költői szöveg: tömörebb, mint a prózai. verses forma: zeneiségével többletjelentést nyújt.Nem minden költeménynek van versgormája, és nem minden vers költemény. 
Ritmus: olyan térbeli vagy időbeli folyamat, amelyben a valamilyen szempontból hasonló vagy azonos jelenségek ismétlődnek. Így a zismétlődés felismeréséhez szükséges, hogy a hallgató ismerje a verstípus szabálysrendszerét. A vesrben a nyelv kifejezőelemei a szótagok szintjéig ritmikusan rendezettek. (kifejezési sík<--> tartalmi sík).
 A versritmus építőelemei a szótag tulajdonságai: szótagszám, szótaghangsúly, időérték, hanglejtés. 
	Járulékos tényezők: szünet, alliterásció, rím. 
		Szünet: szóvég, szorvég, sormetszet. 
		Alliteráció: általában msh-k egybecsengése, és többnyire csak hangulatfeső elem.
		Rím: tiszta rím: mgh-k és msh-k egyezése; asszonánc: mgh-k egyezése. Végrím, belső rím, kezdőrím. Párrím aabb, félrím xaxa, kereztrím abab, ölelkező 		rímabba, bokorrím aaaa.

Időmértékes verselés olyan egységek ismétlődése, melyekben a szótagok időértéke van meghatározva. Jambus È-, trocheus -È, anapesztus ÈÈ-, daktilus -ÈÈ, Pótló verslábak: spondeus --, pirrichus ÈÈ. Jambikus vers: jambusok és helyettesítő spondeusok. Ez később fellazult, csak a szótagszám kötött, meg az hogy a lábak nagyobb része legyen jambus és az utolsó láb is. Hexameter. Szimultán vers: egyszerre időmértékes és ütemhangsúlyos (Toldi). 
Magyar költészetben nem előforduló versrendszerek: 
	hangsúlyváltó verselés (szabad hangsúlyú nyelveken): az időmértékes verselés képleteit formázó sorokkal, ahol a hangsúlytalan szótag rövidnek, a hangsúlyos 	hosszúnak felel meg. 
	Hangsúlyszámláló verselés: ütemes felosztás, és a hangsúlyoknak nem a hlye, hanem a száma kötött. 
	Szótaghanglejtéses verselés: Egyszótagú, hanglejtéses nyelvekben képletekben kötött váltakozás. 
	Szótagszámláló verselés: csak a szótagszám szabályozott: mivel a magyarban az első szótag hangsúlyos, ez ütemhangsúlyos verselést eredményez.

Rövid és hosszú szótagok
természetesen rövid szótag (syllaba natura brevis): mgh+nyílt szótag (mgh vagy 1 msh)
egyezményes rövid szótag: (muta cum liquida): zárhangok (b p ph d t th g k kh qu) és folyékony hangok (l r ) torlódása rövidnek számít, kivéve, ha szóhatáron találkoznak, de ekkor is lehet rövid és hosszű is a szótag; ha a mgh torlódás van a szó végén és a 2 msh a kövekező szó elején van. 
Természetesen hosszú szótag (syllaba natura longa): hosszú mgh vagy diftongus.
Egyezményes hosszú szótag (syllaba positione longa): rövid mgh+2 msh. Latinban a 2 mgh között álló i is msh értékű (mert ilyenkor j-nek hangzik és megnyújtja az első mgh-t). 
Közös szótag (syllaba communis): olyan szótag, ami lehet rövid v hosszú is; kétalakú szavak,amiket lehet rövden és hosszan is ejteni
Közömös szótag (anceps): itt egyaránt állhat rövid és hosszú szótag; latin verselében a sor belsejében rövid szótagokat helyettesítenek hosszúak, a sorvégen hosszúakat rövidek. Biceps: olyan vershely, ahol 2 rövid v hosszú szótag állhat. (jelölés: hosszú ás rvidjel egymáson,  a gyakoribb alul; ancepsnél ha egyforma gyakoriságú X) Az aiol kolón mindig 1-2 közömbös szótaggal kezdődnek: aiol bázis. (jelölése. o oo) 

A vers ritmusa probléma: 2 dolog nem lehet teljesen egyforma (Hérakleitosz, Marxista lételmélet:-D), így egyfroma elemk ismétlődése lehetetlen. Ezenkívül a bináris oppozíció nem állja meg a helyét: 2nél több féle időérték, hangsúly stb lehetséges. Ezért csak bizonyos vonások azonosságára korlátozva értelmezzük az ismétlődést. Ezenkívül van az ún. gondolatritmus, aminél már semmilyen fizikai hasonlóság nincs az egyes elemek között, hanem az azonosság élménye fogalmi gonodolkodásunk eredménye; versben ilyenkor csak a mondatszerkezet ismétlődik.

Ritmus és metrum vers ritmusa nem mindig szabályos, hanem a sorozatosság kedvéért néhol módosulást szenvedhet. Az ettől eltekintő, a versritmust az abszolút szabályos képletre visszavezető elvi ritmusszerkezet a metrum;ezeket metrikai képletekkel fejezzük ki. Sokszor a fizikai ritmus és a metrum teljesen egybeesik. Ha mégsem, akkor viszonylagosan metrikus ritmusról beszélünk. Állandó metrum az, ami elterjedt, és sok mű igazodik hozzá, pl az antik versformák; alkalmi az, aminek csak 1-1 vers felel meg. Egy  állandó metrum legelterjedtebb formája a metrikai alapforma, széleskörben használt változatai pedig a metrumvariánsok. Néhol a képlet egyes helyei nem kötöttek, hanem meghatározott számú változat is mgengedett, pl a hexameterben a spondeusok és daktilusok váltakozása. Az azonos értékű egységek egyenlőnek tekintett viszonya a metrikai megfeleltetés; az a metrum, ami ilyennel él, többalakú metrum. Az egyalakú metrumok minden értéke szabályosan meghatározott. 

Kéttagú oppozíció Régebbi felfogás szerint a vers<-->próza,  utóbbi ritmushordozó, ez a ritmizomenon; de versritmusa semiképpen nincs. Lotz: kéttagú oppozíció elve: nem a metrum, hanem a metrumot alkotó ritmustényezőkre vonatkozó jellemzők oppozíciói; kivéve a szótagszámláló verselést, ami csak egyre épül. 

Versláb legalább két szótagból álló időmértékes ritmusegység (a gör-lat verselésben nem is fordulnak elő ennél kisebb egységek): pirrichius ÈÈ, spondeus --, jambus, È- trocheus-È; anapesztus ÈÈ-, daktilus -ÈÈ, bacchius È--, palimbacchius ---È, amphibarachis È-È, creticus -È-, tribrachis ÈÈÈ-, molossus ---. Ezekre az összes többi visszavezethető: proceleuzmatikus rrrr, paiónok hrrr, rhrr, rrhr, rrrh, jónikus rrhh. Ezeket az összetett verslábakat kolónoknak is tekinthetjük. A versláb nem ritmusegység, kivéve a speciális lábverset. A metrumválatozatokban megengedett szótaghosszúság-változás nem azért van, mert egy verslábnak több formája lenne: egy verslábank egy formája van, és a verslábak hlyettesíthetik egymást. Ez alól kivétel a conka versláb, ami az adott evrsláb változatának tekinthető, de csak korlátozottan alkalmazható. A hosszab verslábak előállíthatók a 2-3 szótagoskból, de ne feltétlenül azokból alakultak ki. A derivációs (származtató) emléletek néhány ősi verslábra akarják visszavezetni a többit, amelyek összeolvadásokkal, bővülésekkel stb keletkeztek. A szerzők szerint néhány kivételtől eltekintve a verslábak kialakulásának mikéntje nem állapítható meg. 

Az ütem tactus; többféle értelmezése van; a szerzk szerint 2 olyan teljes versláb kapcsolata, amelyikből az egyik egyalakú, a másik többalakú, és ez együtt a a ritmusegység (pl 4 jambus ritkán fordul elő: inkább minden másodikban a megengedett változat szerepel). Az ilyen ismátlődésen alapuló vers az ütemvers. 2 egyforma versláb kapcsolata a szüzügia, és kolónnak számít. 
A régebbi iskolák a hangsúlyt (ictus) is ritmustényezőnek tekinették, az ütemet ictustól ictusig számoltáák, az azt tartlamazó részt nyomatékos, a nem tartalmazó részt nyomatéktalan. A szerzők szerint az ictus a gör-lat verselésben nem játszik szrepet, ezért az ütem ilyen tagolása értelmetlen. 
A hangsúlyos verselésben az ütem az egyszerű ritmsuegység: a különböző letérő hangsúlyos verselésekben persze más és más. A több azonos verslábból vagy ütemből álló metrumokat a verstan gör nevekkel illeti (gör szám+meter).

Kolón és periódus Kolón: ütemnél nagyobb, verssornál kisebb egység, és el is különül attól az egységtől, amibe beépül; olyan állandósult metrikai képlet, ami a legkünönfélébb sorokba beépül, és így  aversek metrikai közhelyévé váik (olyan, mint az állandósult szókapcsolat); csak időmértékes és hangsúlyváltó verselésben. 
Peridódus: 2 v több kolón v sor állandósult kapcsolata, adott versrendszerben gyakori metrikai képlet. Beépülhet sor és strüfaszerkezetekbe. Ha a kolónok v sorok egy állandüsult sora teljes versszakot alkot, az is periódus, de a neve állandósult strófaszerkezet; a legnagyobbak, mint a szonett pl, már állandósult versszerkezetnek számítanak. 
Kolónok kapcsolódása: különálló kapcsolatokban (aszinarteton) a 2 kolón közt szóhatár van, és a kolónvégi szótag közömbös; összefüggő kapcsolatban (szinaphikus) csak sormetszet van, közömbös szótag sincs, és a hiátus kerülendő.  (más összefüggésben a szinaphia az, amikor a sorvég ritmusát a következő sor szervesen folytatja, illetva ha a sor utolső, ahnslytalan szótagja a következő sor elős szótagjának számít). Ha a vers ritmusa a kolónokon vagy a periódusokon alapszik, kolónversnek vagy periódusversnek nevezik. 

A verssor nem egy egy sorba írt ritmusegység, mivel régen nem is tagolták sorokra a verseket; az azonos ütemek és kolónok is tagolhatnak úgy, hogy a sorokra való bontás értelmetlen, mert az egységeket rövidebb szakaszok alkotják. Ha viszont a sor különböző ütemekből, lábakból épül fel, akkor az ismétlődés nem csupán vizuális, hanem ritmikai is:sorvers; ez lehet eltéső sorszerkezetek ritmikus válatakozása is. A sorokká tagolódást a sorvégeken előfordulő ismétlődő stíluselemek is jelzehtik: rím, közömbös szótag, csonka láb. Félsor: a sormetszet által elválasztott 2 fél; Sorpár: 2 egymás melletti verssor ismétlődő kapcsolata (ebből párvers). Ezért egy verssor lehet 2 félsorból álló, vagy egymás alá tördelve sorpár: metrikailag nincs különbség. Az enjambement tiltása és sorközi megengedése segíthet a atgolásban, de nem általános. A verssor ezért lehet olyan egység, aminek nincs semmi köze a kolónokon, sorpárokon stb alapuló ritmushoz. A tördelés hozzáad a vers érzékelséhez, pl hosszú sorok epikus hömpölygés érzetést adják, de a ritmusszerkezethet zen feltétlenül van köze. 

A versszak  a vers tagolására szolgáló nagyobb metrikai egység, ahol a rímek, a sorok faja és száma és a metrum szabályozott. Ez azonban nem mindig igazodik a ritmusbeli, rímbeli, értelembeli tagolódáshoz, így ismét csak vizuális jelenségnek. A strófa tagolsás és az egyéb tagolsások meglétének, hiányának és kapcsolatainak akármilyen variációja előfordulhat.   

Az időmértékes verselés  egyáltalán nem a legelterjedtebb, de a verstani fogalmak a gör-lat időmértékes verselés kapcsán alakultak ki. 
Gör-római idm. verselés: Göro.ban alakul ki, ezt veszi át a magy. is. Nyelvjárásonként eltérő prozódiai jelenségek: 
	dór: é helyett á. Szimonidész ,Pindarosz, Thekritosz
	aiol: egyes msh kapcsolatokban az egyik msh megduplázódik, a másik eltűnik (teljes hasonulás), ez a szótaghosszúságon nem változtat. Szapphó, Alkaiosz.
	ión: nincs elizió. Homérosz.
	ión-attikai: mgh-k közt nincs kiesés; vannak más hangtani változások, de ezek nem befolyásolják a verselést. Aiszkhülosz, Szophoklész, Euripidész, Arisztophanész, Platón, stb. 
Gör és lat nyelv rövid és hosszú mahánhangzüi, egyszerű msh-i: zárhangok, réshangok, nazális és folyékony hangok, hehezetes hangok, kettős mgsh-k:x, z=zd.

 A versmértékek osztályozása 
Verslábak: rövid È;  hosszú -; közömbös X; aiol bázis o;
	adóniszi kolón -ÈÈ | --; 
	amphibrachis È-È-;
anapesztus ÈÈ-; 
	antiszpasztus È--È; 
	bacchius È--; 
	choriambus -ÈÈ-; 
	daktilus -ÈÈ; 
	dochmius X--È-; 
	enoplion X-ÈÈ-ÈÈ-; 
	epitritusok (első e.második e., stb.) È---, -È--, --È-, ---È; 
	eraszmonideus -ÈÈ-ÈÈ-È vagy -ÈÈ-ÈÈ--; 
	glikóneus oo-ÈÈ-È-; 
		fejetlen glikóneus o-ÈÈ-È-; 
	ithüphallikus -È-È--; 
	jambus È-; 
	jónikusok: a minore ÈÈ--, a maiore --ÈÈ; 
	krétikus -È-; 
	léküthion -È-È-È-; 
	Maecenas atavis kolón ---È-; 
	molosszus ---; 
	paiónok (első p., második p., stb.) -ÈÈÈ, È-ÈÈ, ÈÈ-È, ÈÈÈ-; 
	palimbacchius --È; 
	paroimiákus ---ÈÈ-ÈÈ-- vagy ÈÈ-ÈÈ-ÈÈ--; 
	pherekráteus oo-ÈÈ--; 
		fejetlen pherekráteus o-ÈÈ--; 
	pirrichius ÈÈ; 
	proceleuzmatikus ÈÈÈÈ; 
	proszodiákus X-ÈÈ-ÈÈ-; 
	reiziánus o-ÈÈ--; 
	spondeus --; 
	téleszilleion o-ÈÈ-È-; 
	tribrachisz ÈÈÈ; 
	trocheus -È; 
	wilamowitziánus XXXX-ÈÈ-; 
		fejetlen w. XXX-ÈÈ-.              

Sormértékek: 	bukolikus dierézis: a hexameter 4. verslába után;
		harmadtrochaikus metszet: a hexameter 3. verslábának első rövid szótagja utáni cezúra;	
		hepthémimerész: a hexameter 4. verslábának első szótagja utáni cezúra;
		penthémimerész: hexameterben vagy jambikus trimeterben a 3. láb első szótagja utáni cezúra;
		trithémimerész: a 2. versláb első szótagja utáni cezúra hexameterben vagy jambikus trimeterben. 
összetettt ritmusegységek nevei: gör számnév + podia/meter/sztichon (láb, ütem, sor). 

A daktilikus versmértékek daktülosz=ujj. Sokszor spondeusz helyettesíti. Lehet lábversek és ütemversek alapja; utóbbinál csak a páros daktilust hellyettesítheti sponeusz. 
A hexameter: az archaikus kor legelterjedtebb versmértéke. Hat versláb, utolsó verslába -È vagy --; a többi öt lábban spondeszok helyettesíthetik, bizonyos szabályok alapján, műfajfüggően. Hősi versnek nevezték, sok nép átvette; keletkezése vitatott. A különböző korok hexametereit a szigorúbb ill. kötötteb szabályok megkövetelése választja el egymástól, 3 kort különböztetnek meg: Homéroszi hexameter: Homérosz, Hésziodosz, Apollóniosz, Rhodiosz; hellenisztikus kor hexametere: Kallimachosz; késői hexameter: Nonnosz. A homérosziban benne vannak a későbbi formák csírái és főbb sajátosságai. Itt az utolsó melett még az 5. láb is kötött: kevés kivételtől eltekintve daktilus. 32 változatot számoltak össze, a csupa daktilusos gyors változattól, a csupa spondeusos lassúig. Halodaktilus, azaz csupa daktilus sor izgatottságot fejez ki; a holospondeus, azaz csupa spondeus sor ritka, de ha előfordul, legtöbbször kultikus helyek ünnepélyes leírása. Spondaikus sor az, amiben az 5. láb is spondeus, itt a 4. versláb kötelezően daktilus; ez vontatottságot, akadály legyőzását fejezheti ki, és meghökkentő hatása volt. A legygyakoribb sormetszetek: penthétimerész, harmadtrochaikus metszet (kata triton trokhaikon tomé) ez a sorok 97%-ában így van, s persze majdnem ugaynoda esnek; a többi esetben hepthémimerész, főleg tulajdonneveknél, bukolikus dierézis, trithémimerész. Vannak tiltott szóvégek is: Hermann-híd: a 4. láb 2 rövid szótagja közti szóvég kerülendő; a lábhatár-ütemhatár és szóvég egybeesését is kerülték, ha ez gyakran előfordult, ritmuskövető hexameternek hívták. A "hibás" sorokat a szerzők nem önnálló képleteknek tekintik, ahenm olyan esetlegességeknek, amelyeket a szóbeli előadásmód amúgy is kijavítana, és egyébként sem megkövetelendő a verstől a ritmusképlet tökéletes követése. A fenti szabályok mind megfigyelhetők Homérosznál, ha nem is mindenhol teljesen betartva, de legalábbis törekvés formájában. Követői szabályokkás szilárdították ezeket (verslábak rendje, metszet helye, hidak helye, egyszótagos szavak elhelyezése a sorban). A követők így szigorúbbak, pl: 2 sp. ritkán áll egymás mellett, enkább sor elején, 3, verslábban ritkán, szóvég nem lehet a 4. és 5. láb hosszó szótagján is, mert az monotonnak hat; Kallimakhosz tudatosan kerülte a bukolikus dierézis előtti spondeuszt (Naeke-szabály), mert akkor a szóvég összecsengett volna a sorvéggel, s ha a 4 láb sp. olt, kkor nem tett oda szóvéget, ez a bukolikus híd. Kallimakhosz és Nonnosz már a 2. spondeus is hidat alkalmazott .
A latin hexameter: eredetileg hangsúlyos verselés; Livius Andronicus ír elsőként hexameteres párverset, majd Ennius az Annalesben. Fejlődés útja: Cat Verg Ov, majd a szabályalkoótó Cic, akitől persze rögtön el is térnek. Egyébként a Homéroszi példát követik, nek a szigorúbb helenisztikus hexametert. Használták a holodaktilikus, a spondaikus, spondeiádzón és a ritmuskövető sorokat is. A sorvégén álló egyszótagos szavak neveséges hatást keltettek (Parturient montes, nascitur ridiculus mus); ha jelzett főnév volt, akkor a melléknevet a sormetszet elé tették, a főnevet pedig a sor végére (szimmetrikus elhelyezés szabálya), ez az anos ragok miat néha belső rímet eredményez. 2 jelzős szerkezetet keresztbe szerkesztettek. Az egyébként előforduló belső rímek alkalmi jelenségnek tekinthetők. 

A hémipes-kolón -ÈÈ-ÈÈ-;  féleposz, azaz a hexameter fele. Más sorokkal kapcsolják össze a gör szerzők, pl jambikus trimeterrel együtt párversként (Arkhilokosz), vagy hexameterrel (Horatius is). Alkamani sor: 2 hémpies kolón egymás után. Alkamani strüfa, más néven arkhilokoszi disztichon: hexameter és alkamani sor. Horatiusnál sokszor spondaikus a végződés. 

A pentameter 5 láb, e igazábó 2 hémipes; az elsőben csak az egyik helyen alláhat a 2 rövid szótag helyett egy hosszú. i.e. 6-4. sz-i feliratokon egymagában is használatos.

A disztichon eredetileg kétsoros vers, tehát bármilyen 2 soros versormát így neveztek. Epigramma és elégia versmértéke. Itt a hexameter végén megengedett a hiátus, de általában szóhatár is van itt. A hexameter részben kötelezően min. 2 daktilus. Ritkábban a penthémimerész metszetek, mert akkor ugyanaz lenne, mint a pentameter metszete. A római verselésben a heroida versmértéke is ez. Az elégia stílusa leszűkült, mert a rómaiak csak bizonyos elégikus témákat vettek át. A disztichon szabályai idővel a szabadabbtól a kötötteb felé változtak. Gyakori a jelzős szerkezet alliterációja, és a ragrím.

Egyéb daktilikus mértékek Lírai daktilus: énekelték, nem recitálták. 3 jellemző: 1 nagyon ritka a sp., csak az 1. v 2. helyen állhat Alkmannál; 2 a dakt sorozatot megelőzheti 2 röv id v 1 hosszú szótag, amik aiol bázosknak tekinthetők; 3 zárlatok a sorvégeken lehetnek -ÈÈ | -È, -ÈÈ | -, -ÈÈ | -È-,  -ÈÈ | -È--. Snell szerint eredetileg -ÈÈ | -ÈX és -ÈÈ | -ÈXX. 
Leszboszi lírikus hexameter: aiol bázis jellemzi. Énekelt hexameterek előfordulnak drámákban, főleg a kitharások fellépéséneél, mivel eredetileg a kitharával kísért dalok versmértéke volt. Elterjedt lírai daktilikus kolón az Adóniszi kolón, azaz adóneus: -ÈÈ | --, ami siratóénekek sorvégződéséből származik: kalos Adonis. 

A jambikus mértékek a szavalt jambusok mind ütemversek X-È-, az énekelt jambusok nak csak egy része, a többi pedig È- elemekre épül.
A jambikus ütemversek: A görög drámákban a dialógusok szavalt versek;  jambikus trimeter X-È- | X-È- | X-È-. Porson híd: ha az ötödik láb sp., azaz a közömbös szótag hosszú, akkor ott nem lehet szóvég; ha rövid, akkor krétikus a sor zárása. A tragédiák veszik a legszigorúbban a formai szbaályokat, a szatírjátékok kevésbé, a komédiák a legszabadabban. A drámában minden sorban van metszet, általában pentémimerész,  vagy hepthémimerész, és az egy soron belüli szereplőváltás rendszerint itt történk; a komédiában viszont vannak metszet nélküli sorok, vagy az ütemeket választja el egy vagy 2 dierézis, holott a dráma ezt a fajta elválasztást kerüli. Továbbá a Porson híd szabályát a komédiáknál sokkal kevésbé veszik szigorúan. Egy hosszú szótagot felválthat 2 rövid, az első közömbös szótagnál is. Szophoklész gyakran erősíti a sorok összetartozását enjambementtal, ez a szophokleion eidosz, a szophoklészi módszer; Euripidész sokszor alkalmazza feloldásokat, ezzel emeli ki az zaklatott témát; a komédiában a felbontást is szabadabban veszik, bármely közömbös szótag is felbomolhat, ha az utánuk következő egyben marad. 
Jambusköltők trimeterei: Arkhilokhosz alkalmazta először, velági témáról verselve szakrális versmértékkel gúnyosan; a szbalyok nagyjából ugyanazok, mint a szigorú tragédiánál. Hippónax alkalmazta keserves sorsának megéneklésére a csonka iambust, azaz choliambust X-È- | X-È- | X--È, amiben megtörik a hagyományos ritmus; később elterjedt, és akkor már az első lábban lehet anapesztus, a másodikban pedig daktilus is. A harmadik ütem közömbös szótagja általában rövid, Kallmakhosznál mindig az; ha mégis hosszú, az a bénasánta iambus. 
Jambikus tetrameter  X-È- | X-È- | X-È- | X-È-; drámában, lírában ritka, de tragéidák kardalaiban más kambkus ütemversekkel együtt periódust alkot.
Csonka iambikus trimeter  X-È- | X-È- | X-È- | X-È; ; mivel Hippónax alkalmazza először, aneve hippónakteión vagy hippónaxi verssor, s mivel Arisztophanész is gyakran használta, Ariszthophanészi sornak is hívják; minden hosszú szótag feloldható volt, még metszetek előtt is.
Jambikus oktameter vagy boiszkoszi verssor: egy tetrameter és egy csonka tertrametr összekapcsolása, 2 sor; csak 1 versben marad fenn, ami pont e metrum feltalálásáról szól. 
Arkhilokhoszi jambikus hexameter: egy trimeter és egy dimeter kapcsolata, 2 sor. 
Az énekelt jambikus ütemversek: az ütemek nem szabályos dipódiák, hanem krétikus, bracchius, molosszous, spodneusz, (főleg sor elején) choriambus is megfelelhet nekik. Mindegyik társulhataz összes töbivel, bizonyos kombináziók jellemezhetnek egy szerzőt vagy egy műfajt: lírában gyakori 2 bacchius és egy choriambus vagy egy jambikus ütem kapcsolata È-- | È-- | -ÈÈ- v. È-- | È-- | X-È-; ilyen kardalokban szinte egyáltalán nincsen, viszont pl 2 bacchius vagy egy jambikus ütem és egy bracchius közé ékelődött láb ill ütem, pl krétikus gyakori; a molosszusokat Ariszthphanész és Euripidés kedveli, Aiszkhülosz és Sophoklés kerüli. A kardalokban gyakrabban jelennek meg a teljes szótagszámú ütemek, és a kardalok többsége is jambikus sorral fejeződik be.

A görög jambikus láb- és kolónversek a lábversekben bármely jambust helyettesítheti sp., a kolónversek pedig ütemnél nagyobb, jambikus lejtésű elemekből épülnek fel. Az anakreóni hetes egy négylábú csonka sor, lábvers:È- | È- | È- | È. Anakreóni nyolcas kolónvers: ÈÈ- | È- | È- | È; ezt a  kültemények sokszor tisztán, helyettesítés nélkül alkalmazzák. Ezt a két mértéket Anakreón és követőik használták, egysorfajú, illetve keverve kétsorfajú, strófatagolás nélküli versekben, pl az Anakreonteia versgyűjteményben. A drámákban si előfordul, római Annius Florus is használta. Magyar verselésben Csokonai, Juhász Gyula.

A latin jambikus láb- és ütemversek Mivel a római színházi előadásokban nem történt éles műfaji elkülönülés, mind a dráma, mind a komédia szerkezete lazább, ez részben Arisztophanész és Menandrosz példája után is történt. 3 részből álltak az előadások: szavalt dialógus - diverbium, fuvolával kísért reciatált monológok - canticum, énekelt részek mutatis modis canticum. A szavalt dialógusok versmértéke a jambikus trimeternek megfelelő senarius; ez azonban lábvers, minden jambust helyettesíthet sp, anapesztus, proceleuzmatikus, daktilus, tribrachis, csak az utolsó lábnak kellett tisztának lennie. Metszetek: penthémimerés, ritkábban hepthémimerés, vagy a kettő  
együtt; ha több hosszú szó van a  sorban, akkor dierézisek tagolják. Ha a 2. és 4. láb anapesztus, akkor azokban nem állahat szóvég. 
A sánta jambust Cn. Matius, Laevius és Varro alkalmazása után Catullusnál megújul és igazi római formává lesz; Verg Cataleptonjában is előfordul. 
Jambikus spetenárius: a lat drámák recitált részeinek egyik versmértéke: igazából 8 láb, amiből az utolsó csonka; a metszet kötelezően a 4. láb után, aminek tiszta jambusnak kellett lennie. Lírai versekben is használják, Ausonius és Catullus is. Hasonló a jambikus octonarius, ami a recitált részek másik versformája, 8 teljes iambusból áll, ugyanolyan szabályokkal, mint a septenarius.

A trochaikus mértékek È- A görög trochaikus ütemversek általában 2 láb egy ütem È-ÈX. Legygyakoribb a négyütemű csonka tetrameter; ennek leggyakoribb metszete az első két ütem után álló középdierézis, illetve a 2. láb közepén. Archaikus kori költőknél (Arkilokhosz, Solón, Hippónax) gyakori, tragédiákban ritkább, inkább az izgatottab részeknél. Ha a második csonka félosr végén jambikus végződésű szó áll, ez zavaró lehet, ezért a jambusköltők kerülték, de a drámaírók néha alkalmazták. Néha a közömbös és rövid szótagok eltűnhetnek, de ez lazább versforma.
A sánta trochaikus tetrameter: 4 ütem, az utolsó rövid szótag helyett is hosszú; középdierézis metszi 2 félsorra; ezt is Hippónax alkalmazza először. 
A trochaikus ütemeket tetszés szerinti számban állították egymás mellé: Anakreonnál egy teljes és egy csonka sor ad periódust, a komédiában hosszú és rövid váltakozik több 2ütemű utánegy 1ütemű, Kallimakhosznál 5 ütem 1 sor.
Az énekelt görög líra trochaikus mértékeiben az ütemeket kértikus, palimbracchus, molosszus és sp. helyettesítheti; a verszrkezetek gyakran zárulnak krétikussal, és licenciaként néha daktilusok is bekerülnek.

A görgög trochaikus kolónok egyalakú képletek, nincsenek bennük helyettesíthető verslábak. Léküthion, azaz korsócska (A békákból) -È-È-È-. Önmagában ritka, más kolónokkal együtt szokott sorokat alkotni, Arkhilokhosz kolónkapcsolataiban és a Hippónaxi strófában.
Ithüphallikus kolón: obszcén kultúrdalokról, amelyek termékenységi rítusok szimbólumait énekelték meg -È-È--.Először Arkhilokhos használja, sokszor kettőből rakva össze egy sort. A trochaikus kolónok sokszor troachaikus ütemsorokhoz is kapcsolódhatnak: pl Szpphónál trochaikus dimeter + ithüphallikus/ ithüphallikus + trochaikus dimeter. 
Hipodochmius: -È-È-, a dochmius X--È- egy alakja; csak drámaköltészetben, főként dochmiusokkal kapcsolódva, a közömbös szótag helyén a hosszút 2 rövid helyettesítheti.

A latin trochaikus mértékek Lucilius szatíratöredékeiben és a drámákban, főként trochaikus octonarius és septenarius; lábversek, csak dialógusokban, leggyakrabban középdierézissel, néha egy kiegészítő metszet az 1. ütem után. Licenciáik: az utolsó kivételével minden hosszú helyett állhat 2 rövid, rövid helyett pedig hosszú vagy 2 rövid, kivéve a 7. lábat. Canticumokban trochaikus ütemversek szövődnek más jellegű, főkeént jambikus sorozatok közé. Gyakori a teljes 4 lábú sor -È | -È | -È | -È, ahol a rövid helyén állhat 2 rövid , de a hosszú szótag feloldása 2 röviddel ritka. Csonkán is előfordul, a sánta trochaikus tetrametert Varro elevenítette föl.

Anapesztikus mértékek È-- megfordított, azaz a daktilus visszafelé.
A görög anapesztikus verselés 1 hosszú és 2 rövid szótag szabadon felcserélhető, de szigorúan móraszámláló vers, mert eredetileg a menetdalok mértéke volt. 
A menetelő anapeszus  |  || | , középdierézissel.PL spártai menetdalokban, drámákban a ki- és bevonulás, színpadralépés; nagy része csonka, a csonka láb előtt ritka a helyettesítés, akkor is főként sp, soha proceleuzmatikus. 
Arisztpohanészi sor: egy teljes és egy csonka 4lábú félsor együtt. 
Sirató anapesztusok: dór nyelvjárásban, több spondeusz, gyakori a csonka végződés, sokszor hiányzik a dierézis, nincs proceleuzmatikus; négylábú és kétlábú sorok váltakozhatnak. A tragédia legrégibb sirató anapesztusai Aiszkhülosznál. 
Háromlábú anapesztikus sor: komédia jellegzetes sora, csonka formában is. Későbbi gor himnuszköltészetben anapesztikus sorok.

A görög anapesztikus kolónok proszodiákus, eredetileg menetdalok mértéke, önálló sorként drámákban: X-ÈÈ-ÈÈ-. Enoplion, azaz fegyverdal általában hosszabb sorok, periódusok alkotóeleme: X-ÈÈ-ÈÈ--. Paromiákus a közmondások, bölcsességek mértéke: --ÈÈ-ÈÈ--, indító hosszú szótagja helyett állhat 2 rövid is.

A latin anapesztikus verselés Ennius vette át, Licilius és Varro használja szatírákban, és Plautusnál is. 8 lábú sorokat átvették: octonáriusok és septenáriusok. Az anapesztust daktilus, sp és proceleuzmatikus helyettesítheti. Metszetek: 4. láb utáni dierézis, az octonáriusnál néha egy szótaggal később; a metszet előtt is lehet hiátus és közömbös szótag is. 

Egyéb lábformák  a többi alaplábnak tekinthető verláb ( pirrichius, spondeus, bacchius, palimbacchius, amphibarachis, creticus, tribrachis, molossus.)szinte soha nem szerepel önálló ritmusegységként, a pirrichiu, a sp, a tribrachis, a molosszus csak helyettesíthet.

A bacchius és palimbacchius --È illetve a fordítottja, È--. Helyettesíthet jambikus ütemet, zárótagja lehet choriónikus, iónikus és iambikus soroknak, beépülhet dochmiusi és paióni sorozatokba. Lábversként drámákban, patetikus helyzetekben, az istenség megszólításánál, ilyenkor a lábhatár a szóvég, és indulatszavak is vannak benne. Babits, Weöres is használta.

A krétikus csak krétikusi vers nem maradt fenn, de más sorkkal keveredve előfordulnak tisztán krétikusi sorok; görög tragédiák kardalaiban, a hosszú szótagok rövidre váltásával krétikus-paión sorok; Arisztophanész, komédiaszerzők.

A kolónok lásd def; eddig tárgyaltak: hémiepesz, adóniszi, anakreóni nyolcas, léküthión, iphüphallikus, hipodochmius, proszodiákus, enoplión, paroimiákus.
A choriambus -ÈÈ- trocheus + iambus. ritkán alkot sort önmagában, inkább ezzel kezdődik egy sor és más lábbal és véget (bracchius, ionicus a minire, jambikus ütem). Tragédiákban előfotrdulhatnak tisztán choriiambus sorok. Aiszkhüloszra jellemző a halmozása; mivel ez egy  önmagába visszatérő ritmus, nyugodt, kiegyensúlyozott hangulatot kelt, amit Szophoklész iambusokba való átcsapással dúl fel a szöveg értelme szerint. A zártságot a kolónvégre eső szühatárok és ismétlések hangsúlyozzák. A choriambus sorok lehetnek különböző hosszúságúak: Philikosz Démétér-himnuszában 5 choriambus +1 bracchius, a choriambus első szótagja feloldható 2 rövidre. Wilamowitzi verssor (wilamowitziánus): XXXX | -ÈÈ-. Itt az első ütem valamelyik epitritus lehet; létezik fejetlen wilamowitziánus is, 2 v 3 közömbös szótaggal. Kardalokban csoriambus kolónok és dikolónok más kolónokkal kapcsolódva szerepelnek. A latin choriambus: szinte csak drámákban, iambikus ütemek helyettesítőjeként. Leggyakrabban 4 kolónból állós orok, általában középdierézissel. Más, rokonjellegű (glikóneus, krétikus lábvres) sorok közé beékelve jelentkeznek. Magyar költészetben: tiszta choriambus sor Jószef Attilánál, Wöres Sándornál, kolónhatáron dierézissel.

A jónikus kolónok pirrichius + sp állandó kapcsolata; jónikus a minore ÈÈ--, jónikus a maiore --ÈÈ. Az antik költéset csak az előbbit ismerte; kisázsiai eredetű, barbár kolónnak érezték, ezért keleti hangulat felkeltésére használták; izgalmat, türelmetlenséget, fenyegetettséget fejez ki. Jónikus kolónverseket alkot, dikolóntól dekakolónig, ez utóbbit Alkaiosz és nyomában Horatius alkalmazta, de a magyar fordítás 3+3+4 v 4+4+2 kolónra törve, versszakként hozza. Iónikus kolónversekben azonosz szótagszámú, helyettesítő kolónok is előfordulnak, pl jambikus. 
3 jónikus kolón helyett egy --È- | ÈÈ-È | -È-- sor is előfordulhat. Ezt a szakirodalom anaklázisos jónikus nak nevezi, de tekinthető egyszerűen a dalszövegekre jellemző szabadságból adódó kolónhelyettesítésnek is, mivel ezt a kolónt főleg dalszövegekben használták. 
A galliambus: a galla, azaz Kübelé herélt papjához kapcsolódó sorforma; csonka tetrajónikus sronak szokás értelmezni, de az utolsó ütem a szerzők szerint inkább más lábakból áll. Gakorlatilag mindenhol lehet benne feloldás. Képlete így: .

A paióni mértékek eredete az Apóllón-himnuszok refrénjéből. Az első és 4. paeón a krétikus oldásának tekinthető, és így is használták drámákban és kórusköltészetben. A 2. á3 3. paión az antik költészetben csak elméletben létezik. 

A proceleuzmatikus, pentabrachisz, dispondeus önálló ritmusegységként sohasem szerepeltek, csak helyettesítő szerepük volt; lábakra bonthatók, 1gy kolónoknak tekinthetők. Ugyan az antikok nem alkalmazták őket önállóan, az elvi lehetőség megmarad, és pl Weöres Sándor írt is ilyen kolónokból álló verset. 

A dochmius A tragédia énekverseiben jelenik meg, Aiszkkhülosz használja először: Xhhrh, amiben bármely hosszú helyettesíthető 2 röviddel néha 2 rövid egy hosszúval, a közömbör is 2 rövidre bomolhat.  az összes lehetséges felbontással a képlet. A szabálytalan ritmus alkalmassá teszi szenvedélyes kitörések visszaadására. 

A szótadészi sor szótadeión, ami a maroneiai Szótadészről kapta a nevét, aki elsőként alkalmazta a népkültészetből származó formát műköltészetben. 
Képlete:XXÈÈ--ÈÈ || X-ÈÈ-È. Ritkán lehet 3 ereszkedő jónikus és egy sp formájú is. A közömbös szótagok helyén állhat 2 rövid, így a teljes képlet:. Gör követők: Alexandrosz Aitoleusz, Pürész, Timón, Lukianosz, phülaxok versmértéke; lat követők Ennius, Accius, Varro. 

 Az eraszmonideus és a maecenas-atavis kolón  -ÈÈ-ÈÈ-È az előbbi képlete, ami Arkhilosz egyik sorkezdetéről kapta a nevét; a ---ÈÈ- kolón pedig a horatiusi ódáról, igazából egy kis aszklépiadészi sor első része. Antik költészetben ez csak sorrészletként szerepel. 

Az aiol verselés kolónjai az aiol verselésben a szótagszám kötött, így a hosszú szótagok feloldása 2 rövidre nem megengedett; Ezek a kolónok lábakra nem bonthatók, még a közömbös szótagok helye is kötött; minden kolón 1 v 2 közömbös szótaggal kezdősik, az az ún. aiol bázis, jelölése o. A leghíresebb aiol kolónok: 
glikóneus oo-ÈÈ-È-, amely Glükón gör költõtõl kapta a nevét. A glükóni versszak alapsorfaja, összetevője a kis és nagy aszklépiádészi sornak, az alkaioszi húszasnak és a priapeusnak. 
Téleszillai sor, azaz fejetlen glikóneus:o-ÈÈ-È-. Télesszilla költőnőröl, aki csak ilyenekből álló verset írt; megtalálható egy epidauroszi himnuszban, és összetevője az alakioszi tizenegyesnek és a kleomakhoszi sornak. 
Pherekrátues sor: oo-ÈÈ--: Pherekrátész athéni költőről. Glükóni versszak utolsó sora, aszklépiádészi versszak 3. sora; Szapphó alkalmazta a daktilikus lábversek licenciás alakjaként. Martianus Capella egysorfajú szerkezetet alkotott belőle. 
Reiziánus sor: o-ÈÈ--. J.W. Reiz XVII.sz-i klasszikafilológusról. A RhodosI fecskedalban pherekráteusokkal felváltva alkot szerkezetet, strófatagolás nélkül. 
Hippónakteus: oo-ÈÈ-È--. Hippónaxról lnevezve, csak egy töredék maradt fenn. Fejetlen hippónakteus: o-ÈÈ-È--: Szapphó használta önállóan, kolónbővítéses változatai is ismeretesek. 
Epitritusok: 7 mora: 3 hosszú és egy rövid szótag: egy sp és egy trocheus va jambus kapcsolata, 3:4 osztva meg a mórákat. Mivel beleférnek a jambiku sés trochaikus kolónok rendszerébe, a 3:4 arány-megszorításnak tekintehtőek. Ilyen kolónokra épülő antik versek gyakorlatilag nincsenek; de azért ilyen vers szerkeszthető elméletben.

A periódus Van olyan kolón, ami egyben sor is, és egyfajú sorszerkezetet alkot. Ha viszont más lábakkal vagy ütemekkel alkot sort, azt periódusnak tekintjük. 

Az aiol periódusok Az aiol kolónokkal kapcsolt ritmusegységek nem csak a kolón elé vagy után, hanem a belsejébe is illeszkedhettek (belső kolónbővítés). Küéső bővítéskot jambikus sorozatok és krtéikus krülhet a kolón elé, utána rendszerint bracchius, de kolónvégi külső bővítés csak glikóneushoz kapcsolódik, a többi kolón az elején bővül. Nevezetes, kolónbővítéssel létrejött aiol sorok:
Alkaioszi tizenegyes vagy nagy alakioszi sor: jambikus ütem + fejetlen glikóneus X-È- | o-ÈÈ-È-. Az alakioszi versszak első 2 sora; metszet az ötödik szótag után. 
Alkaioszi tizenkettes: jambikus ütem + fejetlen hippónakteus:X-È- | o-ÈÈ-È--.Alkaiosz és Szapphó használja.
Alkaioszi húszas: 2 glikóneus + kétlábú jambus oo-ÈÈ-È- | oo-ÈÈ-È- | È-È-; csak Alkaiosznál maradt fenn; az ókori szerzők ezt nevezték nagy alkaioszi sornak!
Szapphói tizenegyes: krétikus + fejetlen glikóneus: -È- | o-ÈÈ-È-. Metszet az 5. szótag után. Szapphóis strófa: 3 szapphói sor és egy -ÈÈ-- alakú sor kapcsolata, ami újabb értelmezés szerin igazából a 3. sorhoz tartozik, tizenhatosként értelmezendő.
Szapphói tizenhatos: 3 periódusból álló zárósor: krétikus + fejetlen hippónakteus + reiziánus: -È- | o-ÈÈ-È-- | -ÈÈ--. Szapphói strófa így 3 soros, s nincs is a korábbi 3. és 4. sorok közötti áthajlás.
Phalikoszi sor: glikóneus + bracchius: oo-ÈÈ-È- | È--; Phalaikosz alexandriai költőtől elnevezve; Szapphó, Anakreón, Kallimakhosz, Catullus gaykran hasnzált sorfaja.

A belső kolónbővítésben daktilusok és choriambusok szerepelhetnek. Ilyenek:
Kis aszklépiádészi sor:glikóneusban 1 choriambus oo | -ÈÈ- | -ÈÈ-È-; a névedó előtt is használta már Szapphó és Alkaiosz. 
Nagy aszklépiádészi sor:glikóneusban 2 choriambus oo | -ÈÈ- | -ÈÈ- | -ÈÈ-È-; ezek a sorok az aszklépadészi versszakok alkotóelemei. 
Alkaioszi tizenkilences: az alkaioszi strófa 3. és 4. sorát egy sornak értelmezve 19 szótagú sort kapunk, ami fejetlen hippónakteusnak értelmezhető, ami kívülről 2 jambikus ütemmel bővül, belülről pedig egy daktilussal:  X-È- | X-È- | o-ÈÈ | -ÈÈ | -È--. 
Kleomakhoszi sor: choriambussal belülről bővített télesszilleon + dochmius: oo-ÈÈ- | -ÈÈ- | È- | X-È-X.
Arkhebuloszi sor: 2 daktilussal belsőleg bővített telje v fejetlen hippónakteus:(o)o-ÈÈ- | -ÈÈ | -ÈÈ | È--; Kallimakhosz töredékeiben kimutatható.
Priaposzi sor:glikóneus + pherekráteus: oo-ÈÈ-È- || oo-ÈÈ--; a 2 kolón közt dierézis; Anakreón, alexandriai költők használták. 
Hendekaszillabus sorok: 11 szótagos sorok, alkaioszi és szapphó 11-es, illetve a phalaikoszi sorok összefoglaló neve. 

A versszakok 2 csoport: a lírai dalköltészet zárt, kötött szótagszámú strófái; kardalköltészet változatos strófái.

Arkhilokhoszi versszakok 
Első arkhilokhoszi versszak: daktilikus hexameter + hémipesz:  .
Második arkhilokhoszi versszak: hexameter + jabelegus: ; a jambilegust sorkapcsolatként értelmezők 3 sorba írják.
Harmadik arhilokhoszi versszak: 3 jambikus ütem + elegiambus:  ;ha az elegiambust strófaszerkezetnek értelmezzük, 3 sor. 
Negyedik arkhilokhoszi versszak: nagy arkhilokhoszi sor + háromütemű jambikus csonkasor:  ;a metszeteket szigorúan megtartja Horatius.

Az aiol versszakok 
A szapphói strófa: ; 3 v 4 sorként értelmezhető, az utóbbival megszűnnek az áthajlások. Emelkedett, kedvelt forma; a reneszánsztól kezdve megpróbálták ütemhangsúlyosra átültetni. Magyar költészetben a metszetet az 5. szütag után teszik, mint Hor. 
Az alkaioszi versszak 4 sor: 2 alakaioszi 11-es, alkaioszi 9-es, alkaisozi 10-es: . 
Új felfogás szerint 3 sor: 2 alkaioszi 11-es és egy alkaioszi 19-es: . Hor hasnzálatában metszet van az első 2 sor 5. szótagja után. Magyar költészetben is ugyanolyan gyakori, mint a szapphói strófa, a XVIII-XIX sz. majd minden költője írt ilyan formájú verset. 
A magyar költészeben haszálták z alkaioszi 9-es és 10-es sorokat is, amiket az antik verselés nem alkalmazott. 
Kis- és nagy aszklépiadészi versszakok egysorfajú versek; hagyományos értelmezés szerint 4 sorból állnak, de a szerzők szerint ha eltekintünk a strófatagolástól, elkerülhetők a versszakok közötti áthajlások. Hor mindenesetre a 4 soros változatot kedvelte. A nagy aszklépidészi versszak:  choriambussal belülről kétszeresen bővített glikóneus. A kis (magyar terminológiában első) aszklépiadészi versszak:  choriambussal belülről egyszeresen bővített glikóneus. Hor az aiol bázis helyére mindig 2 hosszú szótagot tett, így jött létre a Maecenas atavis kolón: ---È-. 
A fenti 2 versszakot Aszklépiadész nevéhez fűzi a hagyomány, ls tényleg görög eredetűek. A következő hrámat is aszklépiadészi versszaknak nevezik, de már Hor dolgozta ki őket. 
Az első, msáodik és harmadik (magyar szakirodalomban, harmadik, negyedik és ötödik) aszklépiadészi versszakok Az első aszklépiadészi strófa 3 kis aszklépiadészi sor és egy glikóneus:. Hor.nál a maecenas atavis kolón után áll metszet az első 3 sorban. A második aszklépiadészi versszak: 2 kis aszklépaiadzési sor, egy pherekratesu és egy glikóneus: . Hor.-nál a maecenas atavis kolón után megintcsak metszet van. A harmadik aszklépiadészi versszak párvers: glikóneus és egy kis aszklépiadészi sor . Értelmezik 4 soros strófának, kétszer véve a sorpárt; az ókorban Hor.-n kívül csak Vestricus spurinna használta, de a magyar költészetben a deákosok, akik igen kedvelték a hor-i formákat, gyakrabban használták. 
A glikóni versszak 2 változata van, amit a szakirodalom nem különít el egymástól: 4 glikóneus meg egy pherekrateszi zárósor: vagy pedig 2 glikóneus plusz egy pherekrateus: . Az előbbi szerkezet Anakreónnál maradt fenn. A magyar költészet a glikóni vesszerkezetekben glikóneusok illetve őket helyettesítő  
-ÈÈ | -ÈÈ | -- daktlikus ütemek keverednek pherekrátuesokkal. 
A hippónaxi verssszak Aszklépiadésztól, Alkaiosztól vagy Horatiustól származtatják; párvers, 1 léküthión kolón, és egy  ún. euripidészi verssor: .
A pszeudo-aiol versszakokban a klasszikus szrkezetben egy  sort másfajta sor helyettesíti. 

A lírai és drámai kardalok strófái jobbára aiol sorokból és másfajta ütemekből, kolónokból állnak, de nincsen általános, elterjedt képlet; néha ütemverssororokra épünlnek, amit pl pher.-ek választanak el; a versszakok szabályosott antistrofiuks szerkezetekben kapcsolódnak: azonos képletekkel, meghatérozott rendben ismétlődnek. Képletek: Pinandrosztól kezdve A1 A2 X; drámában A1 A2 B1 B2 C1 C2 X. Aikszkhülosznál több strófapár is előfordul, Szophoklésznél és Euripidész él már csak 1. A lírai karadalköltészet mindig egyszabású strófaszerkezetű, A drámai lehet többszabású. Az ókori költészet után már szinte egyáltalán nem használjáke ezeket a szerkezeteket. 

A héber hangsúlyszámláló vers ide tartozik az ókori v. biblikus héber verselés, de a versrendszert  illetően nincs konszenzus, és az is vitatott, hogy veres-e egyálatlán ezek a szövegek. (nehézségek: a magánhangzókat jelző pontozás későbbi, mint maga szöveg; a szövegek különböző korőka és műfajúak). A szavak gyökökből való képzése miatt jellegzetessége a figura etimologica; ez mondatszerkesztő tényező, és alliterációkra ad lehetőséget. Emiatt rengeteg az ismtlődés és ez hatérozza meg a sajátságos gondolatritmust. Lowth beosztása szerint az egység a sor, ami legtöbbször 2 részre tagolódik, a 3 rész között ismétlődéses összefüggés áll fenn: szinonimikus, amikor a második félsor rokonértelmű szavakkal és azonos mondatszerkezettel megismétli az első tartalmát; antitetikus, az első félsor gondolata ellentétes formában simétlődik meg a második félsorban; szintaktikai, amikor csak a mondatszerkezet azonos, a szavak nem. Továbbá Briggs kiegészítéseivel: emblematikus, amikor a 2 félsor hasonlító-hasonlított viszonyban áll egymással; vaiált szemabtikai paralellizmus, amikor az első félsornak csak egyetlen szava ismétlődik. Ezeket a félsorokat az őjabb szakirodalom kolónoknak tekinti. Gondolatritmus szerint 3 csoprtba osztják a szövegeket: metszettel részekre vágott, gondolatritmusos sorok; metszet s gondolatritmus nélküli hoszú sorok; rövid sorok, amiket a hébr költészet legősibb formájának tekintenek, egyesek megengednek benne ismétlődést, mások nem. Szereotip paralellizmus: egyes szavak feltételezik mások előfordulását. 
A verstani kérdések még mindig nem megoldottak, többfajta megközelítés létezik: sokáig hangsúlyváltónak gondolták, később képleteket próbáltak találni benne; Segert szerint szószámláló, azaz egy kolónban meghatározott szó van. Ennek nyomáán szóhangsúly számláló beosztások születtek. Ezek a szerzők szerint összeegyeztethetők mind a kolón-elmélettel, mind a gondolatritmussal. Eszerint a 2 félsor vagy ugyanannyi szóból áll, vagy a második egyel kevesebből, mint az első, így a hangsúlyok száma is így viselkedik. A szótagszám itt lényegtelen, és nem számolunk véghangsúlyos ütemekkel. Az ütemhatárt a gondolatritmus adja, egy sor 2 v 3 ütem, egy ütem 2, 3, ritkábban 4 hangsúly. Így, mivel az egység a sor, nincs enjambement; strofikus szerkezetet csak a refrénnel tagolt szövegek mutatnak; strofikusak az alfabetikus akrosztichonos versek. Strófásszerkezetben gyakran megszólítás vagy felszólítás a strófa első szava. 

Külföldi versrendszerek keresztezett formái   ezek vagy abból származnak, hogy egy es nyelvek szeretnék átültetni más népek olyan versformáit, amelyek a sajátjukban nem léteznek, pl az európai nyelvek kísérletei az időmértékes verselésre; vagy már eleve többféle verselés él együtt, mint pl arab költészetben az időmértékes és az ütemhangsúlyos. Ezekből az összefonódáoskból és egymásra hatásokból alakulnak ki kerestezett formák. 
A latin vers fejlődése és keresztezett formái Az ősi latin hangsúlyos verselés:  az i. III.sz.tól a gör-től átvett időmértékes verselés teljesen kiszorította ezt a faragatlanabbnak tekintett formát, így csak a saturnusi versből következtethetünk formájára: 2 metszettel elválasztott hangsúlyszámláló forma, félsoronként 2 (ritkábban 3) hangsályos, és soronként 6-9 hangsúlytalan szótaggal. A sork gondolati egységek, gyakori a díszítő alliteráció. A versus quadratus, a császárkori népköltészet közmondásokban alkalmazott formája is hangsúlyos lehetett. 
Középkori latin hagsúlyos és szimultán vers: a császárkor végén kezdett az időmértékes forma keresztezősni az ütemhangsúlyossal: a szótagok hosszúságát már inkább hangsúlyosságuk jelzte, mint időtartalmuk. De ettől még az ütemhangsúlyos vers nem váltotta fel az időmértékest, lásd ambroziánus sor: 4 jambikus láb, amelyek bármelyikét felválthatja sp., általábana harmadik lábat kettévágó cezúrával. Később viszont az időmértékessel párhuzamos, jambikus hangsúlyrend jelenik meg a versekben.  A verselés nagyon kötődik az időmértékes formákhoz: a költők a hangsúlyos képleteket is időmértékes mintákhoz igazítják, és megjelennek szótagszámláló formák is. 
Goliárd- vagy vágánssor: hangsúlyos, trochaikus lejtésű, 2 metszettel 3 részre tagolt sor: 2 láb+másfél+3. Ütemvers; minden második lábat helyettesíthet 2 hngsúlytalan szótag (pirrichius). Az eredetét a liturgikus költészetben keresik. A sorokat néha a második metszetnél elvágják. Az első metszet néha nem szóvég, hanem összetett szó vagy szó és képzó határa. Szimultán ritmusban is előfordult. Strófák: auctoritas strófa: 3 gliard sor és egy eredeti mértékben idézett antik sor.
A tíz szótagos sorfajok: 2 féle: trochaikus ütemvers, metszettel az első ütem után; vagy a felező tízes, ami 2 hansúlyos adóniszi kolón kapcsolata. 
Felező nyolcas: 2, középmetszettel elválasztott hansúlyos trcochjaikus ütem (dies irae). Ismeretes szimultán ritmusú változat is. Strófában gyakori, hogy 2 felező nyolcast egy egy hétszótagos csonkasor zár le (Stabat mater). 
Tizenötös és tizennégyes himnusz sorok: az előbbi 4 ütemes trochaikus csonkasor, az utóbbi 3 meg egy fél ütem; a páros lábak helyett itt is állhatnak pirrichiusok. 
A szekvencia: eredetileg refrénnel tagolt liturgikus próza, később a kísérőzenéhez igazodó hansúlyváltó vers. 2-2 strófa zenekísérete és ritmusa azonos, de a sztrófapárok 
egymástól eltérnek, mint a latin kardaloknál. 

Bentkley-Luchs szabálya: